Vierailija/FI

Kello lähenee kuutta. Santeri nousee sängystään ja alkaa valmistautua työpäivää varten. Noin 180 senttimetriä hipova, tukevahko mies kulkee täysin arjen rutiinien varassa. Jokainen päivä etenee samoilla raiteilla. Toisaalta se kyllästyttää Santeria, joka haluaisi joskus kokeilla jotain uutta, mutta toisaalta hän ei uskalla ottaa riskejä. Elämä on nyt turvallista, miksi turhaan sitä vaikeuttamaan?

Santeri istahtaa ruokapöydän ääreen juomaan aamukahviaan ja lukemaan päivän lehteä, mutta ovikellon pirinä keskeyttää hänet. Vieläkin unesta tokkuraisena hän lampsii kohti ovea, mielessään valitellen vierailijan varhaista ajankohtaa. Mutta oven takana ei ole ketään.

Työpäivä etenee tavallista tahtia, mutta jostain syystä Santeri ei saa aamuista pois mielestään. Hänestä tuntuu kuin siitä hetkestä lähtien joku tai jokin olisi seurannut ja tarkkaillut häntä. Hän yrittää karistaa nämä ajatukset, mutta jotain kautta ne palaavat aina. Puhelimen pirinäkin jo saattaa muistuttaa ovikellon vastaavaa. Santeri tuntee olonsa jopa sairaaksi, joten hän päättää ottaa loppupäivän vapaaksi.

Kotiin päästyään hän lysähtää suoraan sänkyyn ja vaipuu nopeasti uneen. Unet ovat täynnä painajaismaisia kuvia, epämuodostuneita hahmoja ja kammottavia värejä. Kaiken keskeltä erottuu täysin mustiin pukeutunut lyhytkasvuinen nainen. Nainen alkaa lähestyä leijuen kohti Santeria. Hänen kasvonsa ovat tutut, mutta Santeri ei keksi mistä hän ne tuntee. Nyt nainen on ihan Santerin edessä. Hän ojentaa kätensä ja koskettaa Santerin jalkoja. Samassa Santeri säpsähtää hikisenä hereille. Hän yrittää nousta sängystä, mutta jalat pettävät alta. Hän kaatuu ja iskee päänsä betoniseen lattiaan menettäen tajuntansa.

Santeri herää verilammikosta tajuamatta yhtään ajan kulua. Kello näyttää kahdeksaa, mutta koska on kesä, ei voi olla varma onko kyseessä ilta vai aamu. Huterasti hän nousee käsien varassa istumaan ja hetken päästä seisomaan asti. Puhelinta ei löydy mistään, joten Santeri on aikeissa mennä naapuriin pyytämään apua. Hän avaa ulko-oven ja huomaa rappukäytävässä kyyryssä selkä häntä vasten istuvan mustan hahmon. Santeri nielaisee ja kurottaa kätensä kohti hahmo kysyäkseen onko jokin hätänä, mutta ennen kuin hän kerkeää sanoa mitään, hahmo kääntyy ja hyökkää häntä kohti.

Santeri yrittää saada hahmon otetta irti, mutta se on liian vahva. Hän tunnistaa hahmon samaksi naiseksi, joka oli unessa, mutta tällä kertaa se on uhkaavampi. Keltaiset silmät korostuvat täysin valkoiselta iholta. Naishahmo avaa suunsa ja paljastaa terävät hampaat. Santeri onnistuu heittämään sen pois päältään ja hypähtää pystyyn, jotta voisi puolustautua paremmin. Mutta se on myöhäistä, hahmo on jo poissa.

Tuntikausien ankaran mietinnän tuloksena Santeri päättää kyseessä olleen kuumeesta johtunut harhakuva. Hän ei ole ikinä uskonut yliluonnolliseen, eikä sitä aio tehdä nytkään. Mutta silti alitajunnan syövereissä sykkii epäilys. Mitä jos se olikin totta? Mitä jos otus ei ole vielä valmis Santerin kanssa?